På den tiden, og dette er flere år siden,-
- hadde jeg ikke råd til hemmelig- heter. Jeg hadde bare plikter.
Under oppveksten min hadde vi vært rike.
Og så...var vi ikke det lenger.
Som de fleste under depresjonen-
- tok jeg hver dag som den kom uten å forvente meg noe.
En venting på ingenting.
Men plutselig...
Hallo? Ja.
Hva? Hysj!
Bihulen?
Ja? Ja.
Har noen dødd?
Jeg blir ikke lenge.
God morgen, Miss Daisy.
Jeg var ikke den første slektning moren ringte den dagen.
Kanskje ikke engang den tiende. Men jeg var hjemme.
Moren hans sa at han trengte noen som fikk ham til å glemme jobben.
Hvorfor hun trodde at jeg kunne klare det, ante jeg ikke.
Han er vel i slekt med nesten alle her.
Vi er vel seks- eller sjumenninger.
- En sigarett? - Nei. Jeg røyker ikke.
Jeg tenkte å tilbringe ettermiddagen der,-
- og da jeg hadde kjedet ham fra vettet, tenkte jeg å dra hjem.
Ta hånd om min tante. Men sånn ble det ikke.
En pastramisandwich koster det en bonde får for en hel ku.
Likevel inneholder de bare en tidel kjøtt.
Han har problemer med bihulene. Det skjer så fort han kommer hjem.
Mr. President?
Daisy? For en sjelden fornøyelse.
- Mor tvang deg vel ikke? - Alle andre var bortreist, sa hun.
Det burde hun ikke ha sagt.
- Så hyggelig! Når møttes vi sist? - Det er flere år siden.
Det var i ekteparet Dows bryllup, i Rhinebeck.
- Var du der? - Hvor skal jeg sitte?
Det finnes te, tror jeg. Kan du...?
Dette går fordi min mor er borte. Hun tror ikke på "bihulemedisin".
Samler du på frimerker?
- Nei. - Kom og se på disse.
Skal jeg...?
- De har vel møtt alle disse? - Ikke alle.
Ikke ennå.
Jerry... Unnskyld, jeg burde banket.
Skrev jeg virkelig dette?
Mitt problem er at jeg er for snill, ikke sant?
Men vi trenger senatorens stemme.
Hvorfor kan ikke politikere bare være ærlige?
Min slektning.
Takk.
De der er fra Afrika.
Det skal være verdens høyeste foss.
- Vil De at jeg skal gå? - Nei, absolutt ikke.
- Så vakkert. Dit vil jeg dra. - Hvor da?
For å være ærlig ville jeg gjerne dratt nesten hvor som helst.
I Europa ville det sikkert bli krig igjen.
En vi ville bli innblandet i enten vi ville det eller ei.
Her hjemme var det fortsatt depresjon.
Folk var arbeidsløse, sultne og trengte hjelp.
Presidenten tilbrakte mye tid i Hyde Park on Hudson.
Kan noen fortelle mor at dette er radio?
Han sa at jeg hjalp ham å glemme "verdens byrde".
- ...tretti sekunder. - Se på meg.
- Vær stille, alle sammen. - Han mener nok deg, mor.
Moren hans sa at han gjerne skulle styrt landet herfra.
Men det gikk ikke slik tingene var.
Alle kjente noen som ikke fant noen jobb.
- Alle var redde. - ...velferd...
...for alle mennesker i alle grupper.
Jeg sa at hvis private selskaper ikke gir jobber denne våren,-
- kommer regjeringen til å hjelpe.
Vi har alle lært leksen at regjeringen ikke har råd til å vente-
- inntil den har mistet handlingsevnen.
Derfor har jeg sendt et viktig budskap til Kongressen.
Alle regnet med ham.
Alle ville ha noe av ham.
Fagforeningen og handelskammeret.
Det tysk-amerikanske vennskapsbandet.
Og han ville bare slappe av.
Hver gang han kom hjem, ringte han og spurte:
"Hvor vil du dra i dag, Daisy?"
Og jeg svarte alltid: "Hvor som helst."
Kona hans likte ikke å kjøre bil, sa han.
Jeg lærte meg navnet på fugler og trær som jeg hadde sett hele livet.
Vi kjørte langs landeveier, oppover bakker,-
- gjennom skoger og enger.
Vi kjørte langs veier som jeg ikke visste fantes.
Veier jeg aldri fant igjen på egen hånd.
Bilen hans var bygd så den kunne kjøres med bare hendene.
Den går smidigere enn en vanlig bil. Vil du kjøre?
Jeg tror at jeg hjalp ham å glemme verden...
...som om vi bare hadde rømt.
Og plutselig, en dag...
- Hvor drar politibilen? - De følger ikke alltid etter.
Iblant må de fange en skurk, antar jeg.
- Her har vi aldri vært før? - Nei.
Jeg har spart dette.
Jeg liker denne sangen.
- Jeg beklager. - Det er jeg som skal unnskylde meg.
Jeg visste at vi nå ikke bare var seksmenninger...
...men veldig gode venner.
Så fort jeg kan komme fra.
Tiden gikk.
Nå måltes tiden med Franklins besøk i Hyde Park.
- Hvem var det? - Presidenten vil treffe meg.
Han er vår president.
Han vil vise meg et nytt frimerke.
- Hvor skal vi? - Jeg vet ikke.
Jeg lot bygge det. Der skal jeg bo som pensjonist.
Jeg skal skrive detektivromanene jeg alltid snakker om.
Gå og se. Vær så god.
Det lukter fortsatt maling.
Det er rene himmelriket.
- Jeg har tenkt, Daisy... - Hva har du tenkt?
Jeg skulle gjerne dele dette med deg.
Når jeg reiser bort. Det vet du at jeg må.
Ville du noensinne savne meg?
Savner du meg noen gang?
Det gjør jeg alltid. Alltid.
Et sted du kan dra til. Være alene og savne meg.
Å, unnskyld.
- Unnskyld meg. - Det er ingen fare.
Nå var alle vant med meg.
Jeg var slektningen som alltid besøkte ham.
Ingen spurte meg engang hvorfor.
- Har han lest dette? - Det tror jeg.
"Hvis en kunne velge, blant alle britiske personligheter"-
- "de to som kan gjøre best inntrykk på amerikanere"-
- "ville ikke kong Georg og dronning Elizabeth engang havne på listen."
Hvordan våger de å si sånt om kongelige?
Ingen engelsk konge hadde noensinne besøkt Amerika før.
Nå kom han til Hyde Park on Hudson.
Det eneste rolige stedet for å arbeide var utendørs.
- Hva er de til? - Han har hodepine.
Det er bihulene, som alltid på denne tiden.
Jeg vet det. De sa ingenting om hodepine?
- Han vil ikke bekymre deg med alt. - Hva betyr det?
Det betyr at du tar veldig godt hånd om meg, Missy. Og du også.
Mrs. Roosevelt. Vi har visst ikke nok tallerkener.
- Noen har talt feil. - Og det sier du nå?
Mrs. Astor har ringt igjen.
- Franklin hadde advart oss... - Vi låner av Mrs. Astor.
...om å unngå moren hans i dag.
- Vi ringer kokken hennes i stedet. - Skal bli.
Mrs. Astor er så rik at hun ikke vet hva hun har.
- Franklins kone, Eleanor. - Jeg gjør som jeg blir bedt om.
Så mye for din lille hemmelighet.
- God morgen, mor. - God morgen, Eleanor.
Vi skal ikke servere Englands konge en cocktail!
De har misforstått dette.
Din mor har sagt ti ganger at jeg ikke får si Elizabeth.
- Til meg også. - Hvilket århundre er det?
Daisy? Daisy?
Ja, hun sa det samme til meg.
- Hvem tror hun at jeg er? - Det vet hun nok.
- Daisy, hallo? Du bare stirrer. - Overhodet ikke.
Det gjorde jeg ikke. Hva vil du?
Eleanor tok ut kaffe og lurer på om du vil ha.
- Nå stirrer du igjen. - Det gjør jeg ikke!
La henne være, Missy. Min mann elsker beundrende unge kvinner.
- Nå bytter vi samtaleemne. - Ikke si at du er flau.
Det skulle jeg ville se. Hvorfor bryr vi oss om hva en konge sier?
Rosentre. Det lukter fortsatt.
Er det derfor det er så dyrt?
Hick ringte. Til kongebesøket-
- har hun fått ordre om å finne 5999 barn over natten.
De skal være en buffer mot folkemassene.
Pikespeiderne nektet.
De sa at deres piker hadde fått bank i DC.
Til slutt fikk hun tak i gutte- speidere. De dyttet selvsagt tilbake.
Det førte til slåsskamper.
Vel tilbake på kontoret sparket hun av seg skoene,-
- åpnet vinduet og skrek: "Pokker ta kongen og dronningen!"
Kanskje vi sier det i morgen.
Hick het egentlig Lorena Hickock.
Hun var en av Eleanors venner som Franklin kalte "hunnmenn".
Folk sa at ekteskapet deres var ulykkelig.
At de levde atskilte liv. Men det så jeg aldri.
Sånn virket det ikke da de var sammen.
Vi endte opp i stallen, som var vårt siste fristed.
Vi må huske at kongelighetene er vanlige folk.
Jeg leste det i spalten din, Eleanor.
- Det ser ut som du har smerter. - Det er bihulene.
- Det blir sånn på denne tiden. - Jaså? Det visste jeg ikke.
- Jeg tok en aspirin. - De har nettopp forlatt Beacon.
- Fint! Det drøyer ikke lenge. - Hvorfor kan de ikke si det rett ut?
Hick sier at jeg får en måned med spalter av denne helgen.
Hick sier at kongen hater sin bror. Bare det er en spalte!
- Broren hans traff Hitler. - Bra. Én til!
Og dem skal vi ha i vårt hjem!
- Du bor ikke her engang! - Jeg overnatter.
Det sa jeg til moren din.
Broren abdiserte vel for å være sammen med sin elskede?
Har du møtt en slik mann, Daisy?
Hick tror at broren akter å redde monarkiet.
Når fascistene har tatt over England.
Han er ung. Det er hun også.
Begge er unge, så vi kan vel gi dem en sjanse?
Hele tiden kom kongen og dronningen nærmere.
Burde vi stoppe og møte folk? Ville ikke det vært en god idé?
Vi er nesten framme og drar nok ikke gjennom flere byer.
- Likevel... - Han vil ha en sigarett.
Vi vil ikke være tidlig ute, og jeg vil treffe amerikanere.
- Vil han ikke treffe deg? - Han er opptatt.
Jeg vet hvor viktig dette er. Du kommer ikke til å svikte laget.
Det sier jeg til meg selv også.
- De snakket om ukens reiseplan. - Dere skal bo hos Roosevelt.
I huset til presidentens mor. Hun er deres vertinne.
- Hvor er presidentens hjem? - Han bor der.
- Når han ikke er i Washington. - Med moren sin? Har han ikke noe hus?
- Og hans kone? - Hun bor i sitt eget hus.
- Gjør ikke han det? - Hun deler det med andre kvinner.
De lager møbler. Produserer dem. De er par.
De er sånne som liker hverandre.
- Ambassadørfruen besøkte Hyde Park. - Hvorfor blir det kalt det?
- Hyde Park ligger i London. - Jeg vet ikke.
Vår ambassadørs hustru skrev, og det bør dere nok høre...
Hun skrev: "Det er et dystert hus, som skjøttes ekstremt dårlig."
"Det er høyst ukomfortabelt."
Halve regjeringen hadde vært imot besøket.
Landet ville ikke ta stilling i enda en europeisk krig.
Så Franklin inviterte dem hit, der vi utenfor offentligheten-
- kunne slappe av og være oss selv.
- Så snilt av dere å komme. - Takk for at De inviterte oss.
- Unnskyld at jeg ikke reiser meg. - Det er en ære å være her.
- Min kone, Eleanor. - Jeg håper at reisen var behagelig.
- Vi ringte i klokker for dere. - Ja, vi var beæret.
- For et fantastisk land. - Veldig likt Oxford.
Sånn i ettertid skjønner jeg hvor viktig den dagen var.
For dem, for oss og verden.
Og, som det viste seg, også for meg.
- For noen nydelige skip. - Min sønn bygde dem som gutt.
- Så begavet? - Rasende begavet.
Han laget også fuglene som gutt.
Til han ble kvalm av luktene ved utstoppingen.
- Det kommer han til å fortelle om. - Det ser jeg fram til.
Kom inn!
Jeg kan ikke beskrive hvordan jeg har sett fram til dette.
Min mor har ikke snakket om noe annet på flere måneder.
Daisy! Mr. Cameron fra ambassaden. Dette er Daisy.
- God dag. - God dag.
Den dagen jeg fikk i oppdrag å spionere bak fiendelinjen.
Sjarmerende.
Hvilken nydelig utsikt!
De må fortelle om alt.
- Der er enga. - Vi har makne enger.
- De fjellene der... - Ja?
- ...fører ned til elva. - Jaså, er det dit de fører?
- Hva gjør De her? - Kan jeg hjelpe til?
Har De noe imot at jeg sier Elizabeth?
Nei... Nei.
- Er det sengene Deres venner laget? - Nettopp.
Vakre, vakre.
- Oppfører min kone seg ordentlig? - Ja.
- Har mor roet seg ned? - Hun har det bra.
- Det er som et galehus. - Alt er stille på overetasjefronten.
Han er yngre enn jeg forestilte meg.
- Til å være konge. - Er han?
Begge virker nervøse. Det overrasket meg.
Uten vår hjelp fins det kanskje snart ikke noe England å være konge over.
Jeg ville også vært nervøs. Det er derfor de er her.
Pokker også!
La meg gjøre det.
- De virket hyggelige. - Jeg lukter Martini.
Etter middag, når dette er over, kan vi vel forsvinne herfra?
Dra til et stille sted. Det tror jeg at jeg trenger.
Jeg tror jeg er ledig.
Det kommer til å bli en stor suksess.
- Å, er det deg? - Vi deler bad.
Så vi ikke trenger å gå gjennom...
- Hva kikket du på? - Disse trykkene.
Jeg sa til presidentens mor at jeg fant dem humoristiske.
- Hva forestiller de? - Britiske soldater. Krigen i 1812.
Det er tegneserier, som driver gjøn med dem. Oss.
- På ditt rom? - Moren prøvde å si unnskyld.
Jeg sa at jeg syntes de var morsomme.
Hun sa at hun prøvde å ta dem bort, men at sønnen insisterte.
- Hvorfor? Hva forsøkte han å si? - Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke.
Han vet at det er viktig. Han vet hvorfor vi er her.
- Får jeg også en drink? - Selvfølgelig.
- Hvor mange har du drukket? - Moren gikk nettopp.
Skål. Hun ba om unnskyldning for alt.
Mest for Eleanor. Og for de varme pølsene.
- Varme pølser? - På pikniken i morgen...
Men du hater sånt!
Presidentens kone har ordnet så varme pølser blir hovedrett.
Hun har visst publisert det i spalten sin også.
Forsøker de å gjøre narr av oss?
Jeg vet ikke.
Hva tror du?
- Du sier det vel ikke til mor, Mary? - Nei, ikke til en levende sjel.
Alle visste at Mary var en av mors spioner.
Mor hadde også sine spioner.
De er avskyelige. Våre sjøfolk ser ut som aper.
Trodde han at du skulle le?
- Jeg lo - De vil få oss til å virke enkle.
Din bror hadde aldri gått med på det. Faktisk ikke.
Jeg tror at hvis vi bare gir blaffen...
Vær så snill, slutt å stamme!
Unnskyld. Jeg er veldig lei for det. Jeg mente det ikke, Bertie.
Jeg holder på å få hodepine. Er varm i ansiktet. Unnskyld.
Jeg er ikke broren min.
- Gudskjelov for det. - Du er ikke hertuginnen av Windsor.
Du er bedre enn som så.
Jeg hater bare å se deg...
- Se meg? - Bli gjort til latter.
Mor, som hadde en sjette sans for å lukte seg til alkohol, var sint.
Hennes far hadde vært sterkt alkoholisert.
- Kommer han ned? - Hva gjør den her?
Jeg trodde at vi var enige.
- Vi serverer ikke kongeparet... - La det være, sa jeg!
- Lukk døren, Daisy. - Hvorfor skriker du?
- Skal jeg bli her? - Han har tatt fram drinkebrettet.
Franklin, du lovte. Kanskje etter middagen!
Ikke skrik, mor. Vi har gjester.
Ja, og jeg vet hvem de er. Min sønn skal ikke gi dem cocktails!
- Det er mitt hus! - Du ville at vi skulle bo her.
- Det er vel sant? - Nei. Ja!
- Jeg er presidenten! - Slutt med dette.
Du oppfører deg som et barn.
- Jeg har programmet for i morgen. - Pølse-pikniken?
- Det blir underholdning også. - Kanskje det overrasker.
- Indianere. - Nei.
Ish-Ti-Opi. Han kalles "Den indianske barytonen".
Han skal synge. Vi har prinsesse Te Ata.
Hun framfører den indianske maisseremonien.
Akkompagnert av Kurkus Pahitu på tamtam.
Der er en grunn til å ikke ha bakrus.
Tamtam. Varme pølser. Tegneserier der våre marineoffiserer er aper.
Kom inn!
Presidenten vil treffe Dem på kontoret sitt. Det er "barnas time".
- Drinker. - Og dronningen?
Hun tillates mer tid til å slappe av.
- Nå er tiden inne. - Lykke til.
Sir, min mor misliker cocktails.
Hun tror at De foretrekker en kopp te?
Min mor ville sagt det samme.
Jeg foretrekker faktisk...
...en cocktail.
En mann etter min smak.
Hun sa: "Hyggelig å treffe Dem, Mr. President."
"Jeg har møtt tre amerikanere. Jo Kennedy, J.P. Morgan, Fred Astaire".
"Så fint at De traff Mr. Astaire."
"Hvilket inntrykk ville De ellers fått av oss?"
- God aften. - God kveld, Deres majestet.
- Mr. og Mrs. Elmer Nichols. - Deres majestet.
- De kjenner mor. - Velkommen, Deres høyhet.
Mrs. Roosevelt...
Mrs. Roosevelt, får...
- Mrs. Roosevelt... - Gjerne, Deres majestet.
Vi kunne ha solgt billetter til middagen og tjent penger.
Fått deres reise betalt.
Månen skinte. Det blåste en varm sommerbris.
Det var helt perfekt.
En perfekt sommernatt.
Skål for Hans majestet kongen.
Inne i huset oppførte alle seg på beste måte.
Hans majestet kongen.
Og for Hennes majestet, dronningen.
Dronningen pleier vi ikke å skåle for.
Dronningen skal visst serveres 39 sekunder etter kongen.
Et brett med Mrs. Astors 24 tallerkener kollapset-
- uten grunn, rett før suppen.
- Hva skjedde? - Jeg vet ikke. Ingen rørte den.
Jeg antar at en engel gikk forbi.
En som var veldig klossete.
Det var bra sagt.
Men noen hadde andre forklaringer.
- Det er fullmånen. - Jeg tror at det er fullmåne.
- Daisy? - Hei, Zack.
- Tror du at den er full i kveld? - Hva?
Ja, det er absolutt fullmåne.
- Hun sier at jeg har rett. - Jeg kan ta feil.
- Det er bare en så viktig natt. - Er det? Jeg vet ikke.
Hva er en konge? Han må ta på buksene med ett bein om gangen.
- Neide du for dronningen, Daisy? - Å ja. På riktig måte, tror jeg.
- Jeg falt ikke. - Hvorfor er du ikke der inne, Daisy?
- Glad for å se at du jobber, Barry. - Det er bare én natt.
- Får jeg ta med litt til hunden? - Han har ingen hund.
Rører du meg der igjen, kaster jeg den på deg.
Nummer to.
- Forbasket! Helsikes hester! - Det er ikke hestenes feil.
Jeg vet det, du liker dem. Jeg har lett etter deg.
- Trenger du lommetørkle? - Kom.
- Vi så deg her ute. - Vi?
Franklin ba meg si at du kan dra hjem.
Han tror at han blir opptatt med kongen hele kvelden.
Selvsagt.
Ingen ville legge seg den kvelden.
Til slutt måtte Franklin be bandet slutte å spille.
Han ville tilbringe tid med kongen. Alene.
Vi går til mitt arbeidsrom. Der er det rolig.
- Hvis De ikke trenger... - Nei, nei.
- Kunne De være så snill å skyve? - Ja visst.
- Har Hennes majestet lagt seg? - Ja.
- Og Deres kone? - Hvem vet? Sikkert.
- Har De noe imot å lukke døren? - Selvsagt ikke.
- Skål. - Skål.
- Samler De på frimerker? - Ja, det har jeg gjort.
Jeg har hørt at De er frimerkesamler.
- Kanskje De kan vise... - Det kan umulig interessere Dem.
Da jeg var ung - før jeg giftet meg, selvsagt,-
- oppdaget jeg at samlingen kunne gi meg en ung kvinnes oppmerksomhet.
Jaså?
Men hvis ens far er konge, hvem trenger frimerker?
Dronningen er en nydelig kvinne.
- Det er Deres førstedame også. - Hun er en sterk person.
Enkelte dager vil man ikke engang stå opp av sengen.
Men slike kvinner lar en ikke slippe unna.
- Nei. - Hva gjør De for å være alene?
De må gi dem en grunn til å ikke plage Dem.
Så kan man fundere på ting i fred og ro.
Jeg åpner frimerkeboken, og alle vet at de ikke skal forstyrre.
De var fantastisk i kveld, unge mann.
- Hva mener De? - Akkurat det jeg sa.
De var elegant og selvsikker.
De kommer til å bli en veldig god konge.
- Hva skal jeg si? - Deres far ville vært stolt.
Det er jeg ikke så sikker på.
Hvis jeg var Deres far...
...ville jeg vært stolt.
Dronningen...
Hun bekymrer seg så mye. Det har vært vanskelig for henne.
Kvinner engster seg.
Iblant slutter jeg å høre på henne. Glem at jeg sa det!
- Det er glemt. - De har bedt meg si noen ting.
"En slik krig som vi nå,"-
- "betrakter blodbadet..."
Tenk på Spania. Barn bombet.
Det er hva vi kan vente oss. Det blir forferdelig.
Likevel vet vi at noen av Deres landsmenn-
- ønsker landet mitt ulykke-
- og vil at vi skal mislykkes. At jeg skal mislykkes med Dem.
Denne forbaskede stammingen!
Hvilken stamming?
Denne forbaskede polioen.
Iblant syns jeg at de fortjener noen bedre enn meg.
Mine undersåtter.
Unnskyld, vet ikke hvorfor jeg sier det. Jeg ville be Dem hjelpe oss.
La meg bekjenne noe for Dem nå...
...siden De har vært så ærlig mot meg.
Ingen nevner det faktum at jeg ikke kan bruke bena mine.
Det nevnes aldri. Ingen sier noe.
Jeg trodde at det var fordi folk var flaue.
Nå tror jeg at det skyldes at det ikke er det de vil se.
Du og jeg-
- tror at de ser alt som vi er.
Alle våre mangler. Våre synder. Våre fiaskoer.
Men det er ikke det de vil se når de ser på oss.
Gud hjelpe oss om det forandrer seg.
Kan De forestille Dem deres skuffelse når de får vite hvordan vi er?
- En sigarett? - Takk.
De ville ikke ha meg som konge.
Jeg visste ikke at de stemte om det i England.
Jeg synes at vi skal ta en drink til.
Ja visst.
Var det bare jeg som ikke fikk sove den natten?
Var det månen?
Min lengsel etter ham?
- God natt. - Jeg vekker dere.
Unnskyld meg.
- Sir, jeg mener... - Vær så snill.
- Deres høyhet... Deres majestet. - God natt.
Er du fortsatt våken?
Jeg går og legger meg. Det er sent.
- Hvorfor smiler du? Er du full? - Nei, han er en veldig morsom mann.
Han kan fantastiske historier.
- Som hvilken? - De passer seg ikke for kvinner.
- De høres veldig morsomme ut. - Han likte mine historier også.
Jeg fortalte om kroningen.
Om da kronen havnet bak frem.
Jeg sto på kappen, så jeg ikke kunne bevege meg.
- Han lo - Vi gjør ikke narr av oss selv.
Det får oss til å virke dumme. Du er så naiv, Bertie.
Han gjorde narr av seg selv også.
Han sa at på pikniken...
Han sa at indianerne var Eleanors idé.
"En av min kones sprø ideer."
Hans mor er rasende på det. Franklin prøver å berolige henne.
Snakker han sånn om sin kone? Håper du ikke snakket om meg.
Det ville jeg ikke gjøre. Vi snakket ikke om deg.
Jeg spurte ham, uten å nevne deg,-
- om de der pølsene. Hva handler det om?
Vil du vite hva han sa? Han skjønner ikke problemet.
Det er en god ting å spise på en piknik.
Det fins ingen skjult mening med det.
- Du sa vel ikke at jeg var bekymret? - Nei.
- Jeg vet ikke om jeg tror deg. - Det er urettferdig.
Tre kvinner spurte meg om jeg trodde at Amerika ville få en dronning.
- Om vi ville tillate det. - Det var frekt.
- Har du sigaretter? Jeg har gått tom. - Det hjelper deg ikke å sove.
Takk.
- Har du en lighter? - Ja visst.
- Jeg ville aldri ha dette livet. - Jeg vet det.
Det er vanskelig.
Legg deg, du, jeg klarer meg.
Hvis det blir krig, hvilket vi vet at det blir,-
- tror han at USA kan overbevises om å hjelpe til.
Så du noen av menneskene som var der? Hørte du navnene?
De er fra Italia, Tyskland, Irland. De hater oss!
- De vil vi skal mislykkes. - Du tar feil.
Jeg tror at vi bare trenger litt mer selvtillit.
Jeg vet ikke om jeg får sove.
Til slutt klappet han meg på kneet og sa:
"Unge mann, det er på tide at du går til sengs."
Som en far, antar jeg. Han er veldig glad for at jeg er konge.
God natt.
Hvis jeg noensinne savnet ham,-
- fantes det et sted han hadde bygd til meg-
- der jeg kunne være alene og savne ham.
- Hva i helvete gjør du her? - Tommy?
- Hva i helvete gjør du her? - Du burde ikke vært her nå.
Ta den bort fra ansiktet mitt.
- Presidenten må ikke forstyrres nå. - Jeg ser etter.
Daisy? Så hyggelig å se deg her.
Vil du treffe presidenten?
- Hva er det, Missy? - Herregud!
Kom tilbake! Kom tilbake!
- Daisy! - Helvete!
Daisy! Daisy!
- Her! - Gå ut.
- Han vil snakke med deg. - Nei. Nei! Nei!
Han drar hjem.
- Jeg vil at du hører nøye på meg. - Hva kan du si?
Skjønner du?
Se på meg, Daisy. Skjønner du?
Jeg vet at dere er intime. Jeg har visst det siden det skjedde.
De tingene han sa, mente han. Det vet jeg. Det gjorde vondt.
En sigarett? Jeg trenger en.
Men jeg har akseptert det. Akkurat som du kommer til å gjøre.
Jeg er en del av livet hans, og jeg aksepterer at du også er det.
- Jeg aksepterer deg ikke. - Hva med Dorothy Schiff, da?
Hvorfor tror du hun bygde huset på Top Cottage?
Han ba henne bygge det, så de kunne bo der da han ble pensjonist.
- Han skulle skrive sine krimbøker. - Det tror jeg ikke.
Jeg leste brevet.
- Når var det? - I år.
Det var ikke Eleanor som sviktet ham.
Hun kom også på ham.
- Med deg? - Nei. Dette var lenge siden.
Mange år siden. Kanskje du har møtt henne. Mrs. Rutherford.
Jeg misforsto.
Eleanor. Jeg...
Eleanor er...realistisk.
Jeg tror ikke at jeg kan dele ham.
Det tror jeg at du kan.
Du kan.
Du avgjør.
Han går ikke og legger seg. Han venter på deg.
- for at jeg ikke inviterte deg på middagen i kveld.
Jeg vil be om unnskyldning.
Jeg tror at jeg viste deg disse-
- da du først besøkte meg, Daisy.
- Men det husker du nok ikke. - Jeg husker.
Er de ikke vakre?
Kan du se der borte fra?
Verdens høyeste foss.
Den finnes på frimerket.
Jeg tror ikke at du kan se der borte fra, Daisy.
Det ville vært fælt å ikke gjøre det.
- Det ville vært... - Hvordan ser du meg?
- Hva? - Er jeg bare dum for deg?
Nei, Daisy.
Men jeg kan forstå hvorfor du føler det slik.
Er jeg som...en hore?
Nei, du er ikke som en hore.
- Kommer du hit og sitter hos meg nå? - Nei, så lett slipper du ikke unna!
Men det var ikke det jeg sa.
I stedet... Nei, jeg må gå.
Jeg ville si unnskyld, men det ville ikke tjene til noe nå.
Noen kommer ut.
- Hvem er det? - Den du sa så ut som en guvernante.
Jeg trodde at hun var guvernanten.
Det skal være vanlig. Ektemenn og barnas guvernanter.
Hun er ikke guvernante, men elskerinne.
- Hun kler seg som en guvernante. - Det er hun ikke!
Enkelte menn syns nok at ettersom de er sammen med barna...
- ...er det noe attraktivt... - Hvorfor snakker du om det?
- Er det noe du vil fortelle? - Nei. Hvordan det?
- Se der borte! - Sekretæren er også elskerinne.
Ifølge Cameron. Han sier at det finnes en til.
- En til? - Gift. Hun har bygd en hytte.
- Enda en elskerinne? - Godt vi ikke tok med oss Lilibet.
Jeg ville aldri ta henne med hit.
- Fordi du ikke liker amerikanere. - Det gjør jeg så visst.
Jeg liker ikke mange. Men jeg liker noen.
Bertie, akter du å spise varm pølse?
- Hva? - På pikniken, i dag. Skal du det?
Det er som å invitere statsministeren på pølser og potetstappe. En gjest!
Da ville han forstå at vi prøvde å si noe.
- Hva vi føler for ham. - Han vet at vi liker ham!
Du vet hva jeg mener. Din bror ville ikke spist varm pølse.
- Hvordan vet du det? - Han ville forstå betydningen.
Det finnes ingen betydning!
- Veggene, sir. Man hører. - Vi vet det. Alle er allerede våkne.
Men som svar på spørsmålet akter jeg å spise en varm pølse. Nei, fem. Ti!
Jeg skal proppe dem inn i munnen. Og neseborene og ørene.
Så lar jeg folk fotografere kongen med pølser i kroppsåpningene!
Sammenlign meg aldri mer med broren min.
Sir, det er presidenten.
Har hun dratt?
Hva tror du at hun kommer til å gjøre?
Hun vil ikke skape problemer, hvis det er det du spør om.
Er det det du spør om?
De ser oss.
- God dag. God morgen! - Vink.
- Herlig morgen, ikke sant? - Sovet godt?
- Ja, ikke sant? - Jo.
Bra. Jeg også.
Jeg tenkte å ta en svømmetur. Blir De med?
Jøss, en svømmetur?
Daisy, er det deg?
Jeg skal hjelpe deg.
- Du er tidlig oppe. - Jeg våknet nettopp.
Dagen for pikniken begynte.
Alle lot som vanlig som om de ikke merket noe.
- Får dere noen mat her ute, gutter? - Vi spiser som konger, Mr. President.
Det kan dere takke ham for.
De har lovet å ikke fotografere oss i badedrakt.
Men du ser ikke så verst ut. Ta et bilde, så du får kvinnenes stemmer.
Ja visst, ja. Man stemmer ikke på en konge!
- Har dere det bra baki der? - Ja takk.
Vi er framme.
Han får aldri kjøre meg igjen.
Ikke spis opp alle, Sam. Jeg er sulten.
- Vink. - Han mener Dem.
Nei, nei. Vink!
Hei! Hei!
Hun er her.
- Bra for henne. - Hva gjør du?
Jeg er så glad for at De kom.
Jeg lovte tanten min det.
- Hvordan står det til? - Mrs. Woodbury Langdon.
- Tommy? Se hvem som er her. - Kan du bli med meg, Daisy?
- Hun har rett til å være her. - Han vil ha henne hos deg.
- Hvem vil ha henne hos seg? - Presidenten, ma'am.
Daisy, ikke vær så uoppdragen!
- Nå setter vi oss hos presidenten. - Bare hun.
Han vil bare ha Daisy, takk. Vær så snill?
Daisy. Hva gjorde du der borte?
Hedersgjestene er på verandaen. Du skal være her.
Vær så snill, sitt ned.
Vær så snill.
Hvor mye lenger skal dette pågå?
Tusen takk. Takk! Takk!
Franklin! Han var ikke ferdig.
- Jeg trodde at han var det. - Tusen takk.
La oss si takk til Ish-Ti-Opi på cherokee. Chokapi.
- Kan vi si det sammen? - Chokapi.
Tusen takk.
Endelig, etter Eleanors indianere,-
- kom hendelsen vi alle i hemmelighet ventet på.
Deres majestet. Vil De ha en varm pølse?
Med sennep?
Jeg tar det De mener jeg bør ta på min pølse.
La oss da ta på litt sennep.
Daisy, kan du vise hvordan vi tar på sennepen?
De er altfor vennlig.
- Hvorfor applauderer de? - Det er ingen fare.
- Hva handler dette om? - Det er veldig bra.
Plutselig følte vi at Amerika og England var på rett spor-
- mot å bli veldig gode venner.
Jeg har iallfall hørt at enkelte tolket det slik.
Kanskje pølsene ikke var Eleanors idé likevel.
Da kongen dro til England samme dag, sendte han et telegram,-
- der han skrev at våre to nasjoner hadde skapt,-
- og det er hans ord, "et spesielt forhold".
- Dette er bra. - Jeg tar en til!
Neste dag sendte han en bil.
Men jeg sa at jeg var for syk.
- Si nei til presidenten. - Ja, ma'am.
Jeg var syk neste dag. Og neste.
Og dagen etter det.
En uke etter de kongeliges besøk-
- kom presidenten selv til mitt hjem.
God morgen!
Jeg hadde ventet.
Han kjørte til jernvarehandelen, der moren hans hadde levert toalettsetet-
- som hun hadde bestilt til det kongelige besøket. Uten å betale.
Han prøvde å få meg til å le. Det var han flink til.
Han var jo politiker.
Mor vil betale ham nå.
Men han sier det har vært bra for forretningene.
Han håpet at jeg skulle tilgi ham.
Men jeg ville ikke si at jeg allerede hadde gjort det.
Iblant kom Missy og hentet meg da hun følte...
Han kan trenge ditt selskap i kveld.
La ham vente.
Da vi spilte kort, var Missy og jeg partnere.
Nå delte vi alt.
Da jeg lærte henne å kjenne, forsto jeg mer om hennes kamp mot mørket.
Og hennes mørke dager.
Da hun ble veldig syk, betalte han for alt.
Han endret sitt testamente, så hun skulle få halvparten.
Men til nesten alles forbauselse besøkte han henne ikke på sykehuset.
Jeg spurte ham hvorfor.
"Det er en fryktelig feil jeg har."
"Det er for smertefullt å være nær sykdom."
Jeg lærte å kjenne ikke bare Missy, men alle Franklins gutter.
De lot til å godta meg, uten å stille spørsmål.
Og ingen flere løfter ble gitt, så ingen kunne brytes.
Et år gikk. Så et til. Og et til.
Jeg så ham bli trett, skrøpelig og syk.
Han prøvde å skjule det for alle.
Han visste hvordan man gjorde det.
For alle unntatt meg.
Mr. President? Ok, gutter. Sett i gang!
Alle regnet fremdeles med ham.
De så det de ville se.
I en tid for ikke så lenge siden,-
- da verden fortsatt tillot seg å ha hemmeligheter...
...var Franklin Roosevelt min.
FDR holdt sitt løfte. I 1942 kjempet Storbritannia og USA side om side.
Da Daisy døde, 199 år gammel, fant man brev og dagbøker under senga.
Hennes forhold til presidenten var ingen hemmelighet lenger.